Дорогий друже,
Уяви собі, що твоя мати підходить зранку до ліжка, будить тебе та повідомляє вкрай несподівану для тебе новину: „Ми мусимо переїхати в інше місце”. Відповідь на твоє перше запитання -  куди (на іншу вулицю, до іншого міста чи країни), якою б вона привабливою не виглядала, не завжди буде для тебе приємною. Адже ти відразу усвідомиш, що повинен залишити друзів, школу, своїх сусідів, рідні місця, деякі улюблені предмети тощо. А для того, щоб звикнути до нового місця, потрібен час та терпіння.
Історію людства, особливо ХХ століття, яке зовсім нещодавно закінчило свій часовий плин,  можна назвати епохою людських переселень. Депортації, стихійні лиха, економічні умови,  військові дії, матеріальні причини примушували людей залишати порожніми рідні домівки й нажите добро та розпочинати на новому місці все спочатку. 
Важко описати почуття людини, яка в якийсь момент змушена сама чи разом із сім’єю залишити домівку, у якій народилася та виросла, родину, знайомих, друзів, рідну місцевість, яка ще довго буде здаватися найкращою та найдорожчою, та вирушити у незнайомий світ. Чи чекали на неї там, на новому місці? Де, в яких умовах вона проживала чи працювала?  З ким могла спілкуватися? Як прийняло її місцеве населення?
Таких запитань можна ще перелічити цілу низку. Зміна оточення на нове – тривале чи короткочасне – була пов’язана для мігрантів як з надіями, так і з небезпеками. Новоприбулі сприймалися корінними жителями як чужі, які своєї мовою, культурою чи виглядом уособлювали "інших". Прибульці ще довго вважалися "чужими". Проте переселенці цінувалися завжди також як фахівці, які привезли з собою на нову батьківщину ремісничі чи мистецькі вміння і професійні знання. Нерідко  вони впливали на культуру місцевого населення та спричиняли зміни у способі їхнього життя.
Як позначилися різноманітні міграційні процеси на долях людей? Як вони витримали випробування, яких зазнали лише через те, що волею долі стали свідками і учасниками тих чи інших трагічних подій? Відповіді на ці питання  стануть змістом вашої конкурсної роботи.

“Дорогами життя. 
Міграції в історії України”.

ЩО ТАКЕ МІГРАЦІЯ І ЯКОЮ ВОНА БУВАЄ?

Слово „міграція” (лат. мigratio) у Великому тлумачному словнику української мови означає – рух населення, метою якого є зміна проживання на стало чи на певний період.
 Міграціями, як правило, вважають масові переселення людей під впливом певних історичних процесів. Як ми вже говорили, причиною зміни місця проживання можуть бути різноманітні ситуації політичного, економічного, релігійного чи будь-якого плану, які призводять до масових переселень людей всередині країни чи за її межами.
	Залежно від ознак, за якими їх класифікують, міграції можуть бути зовнішніми і внутрішніми для даної країни, стаціонарними і тимчасовими.
Суттєвим є поділ міграцій на зовнішні та внутрішні. 
Зовнішні міграції - це переміщення населення між країнами, групами країн. Характеризуючи зовнішні міграції, користуються термінами еміграція (виїзд населення із країни), імміграція (в’їзд населення в країну). Якщо людина залишила свою країну, вона стає емігрантом, а при в’їзді до іншої країни відповідно іммігрантом. 
Внутрішні міграції - це переміщення населення в межах тієї чи іншої країни, між її регіонами, населеними пунктами.
Досить часто в історії траплялися випадки, коли переселення цілих груп людей а то й цілих народів здійснювались з різних (здебільшого політичних) причин насильницькими методами на основі адміністративних рішень влади. Міграції такого характеру називають депортаціями. А повернення громадян певної країни (бранців, інтернованих цивільних осіб, в’язнів концентраційних таборів, депортованих, евакуйованих тощо) додому називається репатріацією.
Найбільш поширеними мотивами міграцій є економічні, соціально-побутові, політичні, релігійні, воєнні чинники, а також стихійні лиха.
Зовнішні та внутрішні міграції населення характеризуються
величиною міграційних потоків, складом мігрантів, напрямами міграційних потоків, їх періодичністю.
Залежно від тривалості переміщення населення виділяють стаціонарну (безповоротну) міграцію (переміщення на постійне або довгострокове місце проживання) і тимчасову (переміщення на відносно короткий термін). Тимчасові міграції включають сезонні і маятникові переміщення. Всі тимчасові міграції населення є поворотними. Стаціонарні і тимчасові міграції можуть бути внутрішньодержавними і міждержавними.
Сезонні міграції населення — це тимчасові міграції, для яких
характерне тимчасове (сезонне) територіальне переміщення мігрантів.
Відповідно сезонні міграції можуть бути внутрішньодержавними і міждержавними. Залежно від причин, що їх зумовлюють, виділяють
економічну сезонну міграцію (необхідність забезпечити робочою силою певні галузі господарства на період сезонного збільшення робіт) і соціально-культурну сезонну міграцію (поїздки на навчання, лікування, відпочинок, туризм). В останні десятиріччя соціально-культурні сезонні міграції населення із нашої держави постійно зростають.
„Маятникова” міграція - це регулярне переміщення населення із одного населеного пункту в інший на роботу або навчання без зміни місця проживання. „Маятникові” міграції зумовлюються невідповідністю між розміщенням виробництва і розселенням населення. Головний напрям цих міграцій - із села в місто, із малого міста у велике місто. 
Найбільше „маятникові” міграції спостерігаються в приміських зонах великих міст, в міських агломераціях. Ці міграції поширені і в зоні середніх і малих міст, в сільській місцевості урбанізованих територій. Маятникові міграції сприяють збалансованому і раціональному використанню трудових ресурсів міських і сільських поселень. Вони впливають на соціальну мобільність населення, на зміну соціальної структури сільського населення, на подолання суттєвих відмінностей між містом і селом.
	Внутрішньодержавні переміщення населення не впливають на його загальну чисельність, проте відіграють значну роль у перерозподілі і формуванні трудових ресурсів областей, регіонів, міст та сільських поселень.
Серед внутрішньодержавних міграційних потоків головними є внутрішньообласні переміщення, які в Україні становлять понад 70% обсягу внутрішньодержавних міграцій.
Внутрішньообласні міграційні потоки відбуваються в основному в напрямку „село-місто”. Це зумовлено значним зростанням продуктивності праці в сільському господарстві і промисловим розвитком нашої держави, а також значними відмінностями в соціально-економічних умовах праці і побуту.
Увага! Не всі приклади людських переселень можна назвати  міграціями. Якщо зміна окремими людьми, сім’ями свого місця проживання носить винятково приватний та поодинокий характер й не пов’язана із загальними історичними процесами, їх швидше можна назвати звичайними переїздами, аніж міграціями. Наприклад, коли  людина переїжджає разом зі своєю сім’єю в інше місто, тому що отримала підвищення по роботі, одружилась, вийшла заміж для з’єднання сім’ї.

ХРОНІКА НАЙБІЛЬШИХ МІГРАЦІЙ В ІСТОРІЇ УКРАЇНИ.

В Україні зовнішні міграції завжди стимулювались соціально-економічними, політичними та релігійними причинами. Еміграція та імміграція в Україні мають давню історію.
•	Вже у другій половині ХІІІ ст. першими "мігрантами" з України були будівничі, ремісники, що осідали в містах Московії, а також втікачі від татарського насильства, купці та інші верстви населення.
•	Своєрідний характер мали міграції з України за часів козацької доби (ХVІ – ХVIII ст.), коли з різних причин, добровільно чи примусово, частина українського населення час від часу переселялася на землі Російської імперії. Разом з цивільним населенням на територію Московії переміщались українські козаки. Так, несприятлива Зборівська угода 1649р., невдала для козаків битва бід Берестечком теж спонукали частину українського козацтва перебиратися на територію Московської держави. За козацької доби в Україні почалась еміграція з політичних мотивів.
•	Першою найбільшою політичною еміграцією з України була так звана мазепинська еміграція, пов’язана з поразкою військ Карла XII і його союзника гетьмана Мазепи у Полтавській битві  1709 року. Вона спричинилась виїздом переважно представників вищої козацької старшини до Туреччини, Франції, Швеції, Польщі. Після Полтавської битви також посилилася  примусова еміграція населення зі Східної України в північні райони і міста Росії для будівництва господарських, військово-стратегічних об’єктів, розбудови Санкт-Петербурга. Велика кількість українських козаків і селян використовувалась на тяжких роботах в інших районах Російської імперії, у війнах Росії з іншими державами. 
•	До першої половини ХІХ ст. переселення з України йшло переважно в причорноморські та приазовські степи, на Північний Кавказ, Поволжя, Урал, в Центрально-Чорноземний район. З другої половини ХІХ ст. напрями міграцій з України, у зв‘язку з освоєнням нових земель, перемістилися до Сибіру, Казахстану, Киргизії, Далекого Сходу. Активізація еміграції з України в цей час була зумовлена скасуванням кріпосного права (1861р.), внаслідок якого серед селян виник значний попит на землю, якої в Україні в достатній кількості на всіх звільнених селян не вистачало. 
•	У зв’язку із будівництвом Транссибірської магістралі в останній чверті ХІХ ст. із Полтавської, Чернігівської, Київської та Харківської губерній розпочалася масова еміграція українців на Далекий Схід та до Азії. Вона охопила близько 3 мільйонів чоловік. Місця компактного розселення українців на Далекому Сході отримали назву у Південно-Західному Сибірі - Зеленого Клину, та Сірого Клину у Північному Казахстані .
•	Еміграція населення західного регіону, як і всієї України, наприкінці ХІХ - на початку ХХ ст. була зумовлена в основному економічними причинами. Складні економічні умови (безземелля, непосильні податки, соціальний та національний гніт) на початку ХХ ст. зумовили еміграцію селян із західного регіону України - Галичини, Буковини, Закарпаття. Місцеве населення  масово емігрувало як до Європи (Румунія, Данія, Швеція, Франція, Велика Британія, Португалія), так і значним числом на Американський континент (США, Канада, Бразилія, Аргентина). До Першої світової війни з цього регіону виїхало до 800 тис. чол. Паралельно йшов зворотній процес – західноукраїнські землі інтенсивно заселяли поляки. Так, їх чисельність в Галичині за перше десятиріччя ХХ ст. зросла на 19,4%, а чисельність українців - лише на 8,9%. 
•	У період встановлення радянської влади в Україні відбувалися вимушені політичні еміграції. Так, низка політичних та військових діячів, частина інтелігенції, які були на боці УНР, змушені були залишити Україну. 
•	Під час колективізації села (1928-37 рр.) у примусовому порядку з тавром "куркулів" у східні та північні регіони СРСР (Мурманськ, Вологда, Архангельськ, Казахстан та ін.) були виселені заможні селяни, а також значна кількість української інтелігенції. За приблизними підрахунками, внаслідок холодів та голоду близько третини депортованих загинули відразу ж після переїзду.
•	До катастрофічних демографічних втрат призвів голодомор 1932-1933 рр., що спричинив повальну смертність населення, особливо дітей та людей похилого віку. Загнані у глухий кут, селяни кидали домівки й намагалися дістатися до міст. Дослідники називають різні цифри померлих від голодомору: від 3 до 7 і навіть більше  мільйонів чоловік.  До сіл Східного регіону України, де масово загинуло населення, із  інших республік СРСР було організовано приїзд переселенців. До кінця 1933 р. до Донецької, Дніпропетровської, Одеської і Харківської областей переселилося близько 117 тис. чол.
•	Радянська індустріалізація країни супроводжувалася бурхливим розвитком міст. У 1926-1939 рр. кількість міських жителів України, передусім за рахунок селян, подвоїлась. Масові переїзди населення із сіл до міст призводили до ломки їхньої психології, способу життя, втрати усталених традицій.
•	Масові еміграційні процеси проходили в той час і на території Західної України, котра перебувала в межах кордонів Польщі: звідси у пошуках заможнішого села  люди виїздили до інших країн. У 1919-1939 рр. еміграційний потік із Східної Галичини становив 190 тис. чол. Кількість емігрантів із Західної Волині сягала приблизно 50 тис. чол. Водночас еміграція із західних теренів України супроводжувалась масовим заселенням цих територій неукраїнським елементом, зокрема, поляками.
•	З початком Другої світової війни, зокрема після того, як у вересні 1939 р. Червона Армія зайняла територію Західної України, радянським режимом  було проведено чотириетапну депортацію усіх потенційно небезпечним для нього осіб. За даними істориків загальна кількість депортованих із західноукраїнських областей України  у той час становила 10% від загальної кількості населення.
•	У цілому, перед Другою світовою війною та вже в її ході з України були виселені окремі національні меншини, як то німці, татари та інші. 
•	У роки Другої світової війни велика кількість жителів України  (близько 3,5 млн. осіб) була евакуйованау різні регіони СРСР, звідки лише незначна частина з них повернулася назад.
•	Німецькою окупаційною владою на примусові роботи до Німеччини з України було вивезено 2,4 млн. осіб.
•	Жорстоких масових репресій та винищення з боку німецької окупаційної влади зазнали євреї. У пошуках порятунку, українські євреї залишали рідні оселі й перебирались до регіонів, ще не окупованих німцями. Однак, за різними оцінками від 0,9 до 2 млн. із 3 млн. євреїв, які проживали на території України, були винищені.
•	У 1945-46 рр. до Сибіру потрапила значна частина репатрійованих українців із таборів для переміщених осіб у Німеччині та Австрії.
•	Друга світова війна спричинилась новою хвилею української політичної еміграції. За офіційною статистикою, 1947 р. в окупаційних зонах Німеччини, Австрії та Італії перебували понад 200 тис. українців. Процес їхнього розселення по різних країнах Європи та Америки тривав аж до 1957 р.
•	Під час війни та у перші повоєнні роки чимало населення, насамперед із західних областей України, емігрувало із політичних мотивів до країн західної Європи, Канади, США, Австралії. Значну питому вагу серед них становили  бійці УПА та члени їх родин. 
•	В результаті двосторонніх договорів СРСР із Польщею та Чехо-Словаччиною щодо встановлення нових повоєнних кордонів, між країнами, що підписали угоди, відбувся "обмін" населенням. Відтак, в Україну з Польщі було переселено 520 тис. українців, а з України до Польщі й Чехо-Словаччини натомість репатрійовано 1 млн. поляків, 140 тис. євреїв і 33 тис. чехів. 
•	Голод 1946-47 рр. також спричинився до того, що тисячі людей, здебільшого із центральних та східних областей України,  у пошуках їжі, масово залишали домівки та направлялися у західні українські області чи до інших республік СРСР. 
•	У 40- 50 рр., для здійснення радянізації західних областей України, вони активно заселялися жителями східних областей і навіть інших регіонів СРСР. Лише до сільських шкіл Львівської, Чернівецької та Івано-Франківської областей було направлено майже 44 тис. вчителів, близько 20 тис. кваліфікованих робітників, інженерів, службовців правоохоронних органів, військових тощо.
•	Водночас радянізація західноукраїнських земель супроводжувалась масовими репресіями щодо мирного  населення, яке у своїй масі не сприймало комуністичний режим. Впродовж 1944-1952 рр. звідси до східних районів СРСР було депортовано понад 500 тис. українців. Жертвами насильницьких переселень здебільшого були селяни, представники інтелігенції, священики.
•	У післявоєнний період чимало молоді з України емігрувало на освоєння цілинних і перелогових земель Казахстану, на будівництво господарських об’єктів та шляхів сполучення Півночі Росії, Уралу, Сибіру, Далекого Сходу.
•	Навіть у 70-80-х роках з політичних мотивів із України була виселена група незгодних з політикою комуністичної партії громадян (дисидентів). Частина з них повернулася на Батьківщину, але не мало було й таких, хто загинув чи помер на чужині.
Як ви вже мабуть зауважили, наведені вище приклади мають здебільшого еміграційний характер та тісно зв’язані із політичними процесами та особливостями історичного розвитку України.
 Щодо   імміграцій населення в Україну, то цьому процесу були притаманні такі риси: 
1) оскільки Україна упродовж сторіч була позбавлена власної державності, то й імміграція населення на її територію ніколи не контролювалась; 
2) на всіх історичних етапах найбільша кількість іммігрантів прибувала в Україну з теренів її безпосередніх сусідів – Росії, Білорусі, Польщі, Молдови, Угорщини, Словаччини і, як виняток, з Німеччини.
 3) упродовж двох останніх сторіч найбільша кількість іммігрантів прибула до України з Росії. Це було викликано освоєнням південних степів, промисловим розвитком Донбасу і Придніпров’я в другій половині ХІХ — на початку ХХ ст., з переселенням російських селян в Україну після голодомору 1932-1933 рр., інтенсивним завезенням їх у повоєнний період. Із всіх росіян, які зараз проживають в Україні, 43,3% прибуло в повоєнний період; 
4) у повоєнну добу розширилась географія іммігрантів в Україну за рахунок прибулих із пострадянських країн, зокрема Казахстану, середньо азійських держав, країн Закавказзя, Прибалтики; Білорусі, Молдови. 

МІГРАЦІЙНІ ПРОЦЕСИ В СУЧАСНІЙ УКРАЇНІ.
На сучасному етапі важливе значення для України мають внутрішні міграції населення, тобто міграції, що відбуваються між її регіонами, областями, населеними пунктами. За їх рахунок значно зросло і продовжує зростати населення міст України, що поновлюється вихідцями з села. Як правило, при внутрішньообласних міграціях населення осідає, в першу чергу, в найбільших містах та обласних центрах. Тепер найвища інтенсивність постійних міграцій припадає на внсокоіндустріальні області Донбасу і Придніпров’я (Донецька, Луганська, Дніпропетровська, Запорізька) та Півдня України (Автономна Республіка Крим, Херсонська область).
В наслідок Чорнобильської катастрофи (1986р.) радіоактивним пилом було забруднено близько 54,6 тис. кв. кілометрів території України. Станом на 1 лютого 2002 р.: чисельність постраждалих від Чорнобильської катастрофи склало 3.368.814 осіб. Всього протягом 1986-1996 рр. із зони відчуження було евакуйовано  164 тис. людей. 
У західних областях України, де питома вага сільського населення є значно вищою, постійні міграції із села в місто виходять за межі областей. Чимало сільських жителів із західного регіону, а також північної та центральної частин України, переселяються до міст Донбасу, Придніпров’я та Півдня нашої країни. В міжобласних міграційних потоках "село-місто" склалась стійка тенденція притягання їх до найбільших міст України: Києва, Харкова, Одеси, Дніпропетровська, Донецька, Львова, Запоріжжя, Кривого Рогу.
Типовими сезонними міграціями є поїздки населення західних та північних областей на збір зернових, баштанних та інших культур в області українського Степу (Кіровоградську, Миколаївську, Херсонську, Дніпропетровську) та Кримську автономію. На сезонні заробітки до Донбасу, у Придніпров’я, та на південь України виїжджають будівельні бригади з Карпат, Передкарпаття, деяких поліських областей. 
	Вищеназвані сезонні міграції зумовлені економічними причинами, суттєвий вплив спричиняють також соціально-культурні умови.  Так, чимало жителів різних регіонів України виїжджає на відпочинок, лікування в будинки відпочинку, на курорти, в санаторії, пансіонати на Південний берег Криму, в Одесу, Карпати, Закарпаття, Передкарпаття, в інші місця нашої країни.
	Чимало молоді їде з різних регіонів у великі міста України здобувати освіту. До сезонних міграцій належать різні туристські маршрути в межах України та інтенсивні "маятникові" міграції навколо міст-мільйонерів — Києва, Харкова, Донецька, Дніпропетровська, Одеси, а також навколо великих міст - Запоріжжя, Львова, Луганська, Маріуполя, Миколаєва та ін. Окремі з них є центрами притягання робочої сили з населених пунктів не тільки своєї області, але й з окремих адміністративних районів сусідніх областей.
	Сьогодні в межах України виокремлюють два райони інтенсивних "маятникових" міграцій. Перший - район Донбасу, де знаходиться найбільша в Україні Донецько-Макіївська міська агломерація. Для району характерний високий рівень урбанізації (в Донецькій області питома вага міського населення становить 90 відсотків, а в Луганській — 87 відсотків). Район відзначається високим індустріальним розвитком, густою мережею доріг, що й зумовило в ньому інтенсивні "маятникові" міграції.
	Другий район інтенсивних "маятникових" міграцій — області Західного регіону України -  Закарпатська, Львівська, Івано-Франківська і Чернівецька. Тут головною причиною розвитку міграцій зазначеного типу  є значна щільність сільських і міських поселень та сприятлива вікова структура. В "маятникових" міграціях тут найбільшу участь беруть сільські жителі — 90 і більше відсотків.
	Крім внутрішніх міграцій для України характерні й зовнішні. Кількість людей, які  беруть у них участь, може значно впливати на зміну чисельності населення в Україні, створюючи, в залежності від ситуації, негативне чи позитивне сальдо міграції. Сучасні зовнішні міграції мають політичні та/або соціально-економічні мотиви. В кінці 80-х – початку 90-х років минулого століття на території України спостерігалися значні міграційні процеси деяких національних меншин, які залишили Україну, чи, навпаки,  повернулися до неї на постійне місце проживання. Зокрема, до США, Канади, Німеччини та Ізраїлю емігрувало чимало євреїв;  поверталися на свої етнічні землі  німці. 
	Після відновлення незалежності України (1991) з її західних регіонів спостерігалася масова еміграція до Польщі, Угорщини, Чехії, Словаччини. У центральних та північних областях країни масового характеру набув  виїзд на заробітки до Російської Федерації та  країн Балтії. У другій половині 90-х років значної інтенсивності досягла  тимчасова еміграція до країн Західної Європи – Греції, Італії, Португалії, Іспанії, Великої Британії. Крім того тисячі українців, здебільшого із західних областей України виїхали на постійне місце проживання до США і Канади.
	На сьогодні в Україні створюються умови для повернення на Батьківщину українців, які проживають за межами своєї історичної Вітчизни. Це ж стосується й інших народів, які колись проживали в Україні. Приїжджають до України переважно громадяни пострадянських країн: українці, депортовані кримські татари, німці, представники інших національностей. Наприклад, після депортації у 40-х роках ХХ століття  на батьківщину, до Криму, повернулися й повертаються  тисячі сімей кримських татар. 
	Досить частими є переїзди людей літнього віку з Далекого Сходу, Сибіру, крайньої Півночі Росії, які вийшли на пенсію і хочуть жити у сприятливих кліматичних умовах Півдня України (Крим, Приазов’я, Причорномор’я). 
Проте, серйозною проблемою для України стає масова міграція через її територію вихідців із Азії, котрі бажають перетнути західний кордон України та поселитися у країнах Європейського Союзу.

ЯК ВИЗНАЧИТИСЬ ІЗ ОБ’ЄКТОМ ДОСЛІДЖЕННЯ.

Погляньте навколо себе!  Серед членів вашої родини, сусідів, знайомих, односельчан ви обов’язково зустрінете багато людей, яких можна назвати прибульцями чи вигнанцями, емігрантами чи іммігрантами, евакуйованими чи біженцями, переселенцями чи мандрівниками, депортованими чи тими, хто повернувся на Батьківщину.
Якщо ви уважно перечитували попередні розділи, де мова йшла про основні найбільш відомі міграції в історії України, то ви мабуть зрозуміли, що за сухими та лаконічними фразами криються  тисячі, а то й мільйони людських доль. В історії людства міграційні процеси були зумовлені найрізноманітнішими чинниками. Проте більшість із тих причин, які спонукали людину збиратися в дорогу, були вимушеними, а досить часто і насильницькими.
Від того, за яким принципом ви будете визначати свій об’єкт дослідження, значним чином залежить і результат вашої роботи. Перед вами широке поле діяльності. Можна зупинити свій вибір на долі однієї людини, сім’ї чи родини, які змінили в якийсь час, у силу певних історичних обставин, своє місце проживання. Якщо в цей час переселення такого характеру були здійснені й іншими відомими вами людьми, то вони теж можуть потрапити у поле вашого дослідження.
При виборі теми дослідження старайтеся надати їй максимально конкретного характеру. Спробуйте прослідкувати долі окремих людей чи цілих родин, які були учасниками тієї чи іншої людської міграції в певний історичний час.

Характер таких умовних допоможе вам при виборі теми дослідження. 
Умовні зразки оптимальних тем для учнівського історичного пошуку:
	Зразки тем, які можуть бути складними для історичного дослідження школярами:	
Слідами переселень жителів мого населеного пункту від середини  ХІХ ст..	Масові переселення селян із України на Далекий Схід у другій половині ХІХ століття	
Доля родини „Х”, канадійців українського походження.	Еміграційні потоки із України у 1919-1939 рр.	
Депортація кримських татар на прикладі долі моєї родини 	Депортація кримських татар під час Другої світової війни	
Міграційні процеси в історії моєї родини /громади	Урбанізаційні процеси в Україні у 70-80 рр.	
Географія у моєму родинному дереві	Причини та передумови зміни українцями місця проживання	

Звертаємо вашу увагу, що це - лише зразки, а не обов’язкові теми для дослідження. Цей перелік тем поданий, щоб допомоги вам визначити тему вашої роботи та уникнути при цьому надто узагальнених формулювань.
 
ПАМЯТАЙТЕ! Тематика вашого дослідження завжди повинна співвідноситись із характером тієї історичної епохи, у який відбувалося те чи інше масове переселення людей.

D:\Robota-2006\WWW\history web page\tematyka\Migrazii.doc